UNESCO – Nematerijalna svjetska baština

HVARSKA ČIPKA OD AGAVE

Izrada čipke od niti agave spada u zaštićeno kulturno dobro nematerijalne baštine Hrvatske te je u rujnu 2009. godine uvrštena na UNESCO-ovu listu.

Iako je samostan imao povijesnu obrazovnu funkciju jer je u njemu postojala niža škola za djevojčice, zadnjih 100-120 godina u njemu nastaju i jedinstveni primjerci hvarske čipke. Izrada hvarske čipke datira oko polovice 19. st. kada su primjerak čipke hvarski pomorci i ribari donijeli s otoka Tenerifa. Upravo su benediktinke bile te koje su pomno proučavale pristigle uzorke te ih kasnije izrađivale još posebnije i ljepše.

Posebnost, osim domišljatih oblika, čini i sirovina od koje nastaje, a to su niti kaktusa agave. Američka agava je vrsta koja se je udomaćila u našim primorskim krajevima, a uz to da se koristi kao sirovina za čipku ima i posebnost da nakon što procvjeta, ugiba. Niti za čipku dobivaju se iz svježih listova agave, koji ne smiju biti stariji od tri godine. Niti se izvlače do duljine jednog metra, a nakon obrade niti su bijele boje, tanke i određene čvrstoće i dužine što spada u cjelokupni vrlo zahtjevan proces pripreme. Najbolje je s pripremljenim nitima izrađivati čipku po vlažnom (južnom) vremenu.

Po načinu izrade razlikuju se tri vrste čipki:

tenerifa  – radi se malom šivaćom iglicom na kartonu,

tenerifa s mreškanjem u krugu – radi se malom šivaćom iglicom i metalnom iglom za mrežu i

antika s mreškanjem na okviru – vezenje malom šivaćom iglom raznih bodova na razapetoj mreži.

Svaki motiv veze se na unaprijed pripremljenoj podlozi, bez nacrta. Postupak postavljanja podloge za “antiku” potpuno je obrnut od onog kod tenerifa i mreškanja obzirom da se prvo rade rubovi.

Dodatna ljepota hvarske čipke je definitivno njezina jedinstvenost u svakom primjerku s obzirom da je izražaj motiva, rezultat individualne ideje i umjetničke nadarenosti svake čipkarice bez prethodnog nacrta i uz iznimno puno strpljenja.

Sestre benediktinke, kako nalaže njihov red, nisu otvorene za javnost što samoj čipki daje tajnovitu vrijednost koja je iznimno privlačna turistima koji rado kupuju ovaj suvenir. Agavine čipke se ne mogu prati, niti peglati, ali su, uz pažljivo čuvanje, veoma trajne. U benediktinskom samostanu čuvaju se pod staklom.

Iako hvarska čipka spada u jedan od tri temeljna smjera hrvatskog čipkarstva, upravo je ona imala tu čast da prilikom posjete našeg izaslanstva MVP 2009. godine Vatikanu i Svetom ocu bude u funkciji reprezentativnog poklona Svetoj Stolici.

                                                                                 Agava

Agava (Agave Americana), u Hvaru „aloj“, mesnata je suptropska biljka s

bodljikama, koja je najvjerojatnije uvezena u naše krajeve u 19. stoljeću. Sadila se

na strmim padinama podno tvrđava u fortifikacijske svrhe. Agava je impozantna

biljka koja je čuvala nasipe ispod utvrda u Hvaru (Baterija i Veneranda) i svojim

je bodljikavim mesnatim listovima onemogućavala pristup utvrdama. Agava cvate

jednom u sto godina visokim drvenastim cvijetom, nakon čega ugiba.

Prerada agave prilično je zahtjevan i mukotrpan posao. Danas se tim poslom

već više od 100 godina bave isključivo sestre benediktinke, i to baš za izradu čipke,

po kojoj su postale poznate diljem svijeta. Oduvijek je samostan imao svoje ljude koji

su brali zdrave i mesnate listove agave i donosili ih u samostan. Iako će sestre danas

reći da nema posebnog perioda ili područja na kojem se bere agava, postoji priča

da je agavu najbolje brati u proljeće na osunčanim padinama grada podno tvrđave,

tj. iznad samostana. Sestre kažu da je posljednjih godina kvaliteta agavine niti loša. Niti su tanje i lomljivije, i sve je teže dobiti deblju, dužu i kvalitetnu nit. Postupak

dobivanja tanke agavine niti naporan je već od samog branja, pa do čišćenja, pranja i

sušenja. Cilj je agavu obraditi tako da se postigne izuzetna bijela i sjajna nit. Niti su

različite debljine, čvrstoće, dužine i sjaja, pa pri izradi čipke treba paziti da se izabere

ista kvaliteta niti, kako bi se postigla ujednačenost konačne čipke. Niti su dužine od

cca 30 cm do otprilike jednog metra. Međusobno se spajaju uzlanjem, tzv. ribarskim

čvorom, koji pri šivanju mora ostati nevidljiv.

Već ova vještina ostavlja čovjeka

zadivljenim. Niti se ne čuvaju smotane u klupko ili vezice kao ostalo pletivo, već se

ostavljaju skupljene u male svežnjiće - „matase“ iz kojih se pažljivo izvlači nit po nit

i ušiva u čipku. Gotova čipka se ne pere i ne pegla. Pažljivim čuvanjem može trajati

godinama (imamo primjeraka starijih od 100 godina). U koliko se pak smoči, onda

se nit stisne i zgužva, što tek veoma spretne ruke mogu ponovno izravnati. Najbolje

se čuvaju i izlažu na svilenoj ili plišanoj podlozi ispod stakla. Čipke se najčešće

u prostor postavljaju uokvirene kao slika - umjetničko djelo, što svojom ljepotom

najčešće i jesu.

U Hrvatskoj se izdvajaju tri tipa čipkarstva:

Lepoglavska čipka na batiće, koja se uspoređuje s najfinijim belgijskim

čipkama.

Paška čipka, fina šivana čipka veoma slična poznatim venecijanskim čipkama.

Hvarska čipka od agave - jedinstvena šivana čipka koja se veze od prerađenih

agavinih niti.

Sve su tri vrste čipki ušle u UNESCO-ov popis svjetske nematerijalne kulturne

baštine.

UNESCO – Nematerijalna svjetska baština

KLAPSKO PJEVANJE

Sedmi sastanak Međuvladinog odbora za nematerijalnu kulturnu baštinu održan je u Parizu od 3. do 7. prosinca 2012. godine.   Posebno stručno tijelo Međuvladinog odbora za nematerijalnu kulturnu baštinu, čija je zadaća pregled i evaluacija pristiglih nominacija za upis na UNESCO-ov  Reprezentativni popis nematerijalne kulturne baštine čovječanstva, podnijelo je prijedlog Međuvladinom odboru za nematerijalnu kulturnu baštinu da se klapsko pjevanje upiše na Reprezentativni popis,  koji je 5. prosinca 2012. prijedlog jednoglasno prihvatio.

Klapsko pjevanje je tradicijsko višeglasno homofono pjevanje bez pratnje instrumenata. Tradicija klapa i klapske pjesme kakvu je poznajemo i danas, formira se sredinom 19. stoljeća, u vrijeme kada su se profilirali kulturni i glazbeni identiteti mediteranskih gradića na našoj obali i otocima, posebice u Dalmaciji. Javlja se u pučkim slojevima društva kao rezultat sklada postojećeg duhovnog stanja u mediteranskim gradićima toga doba. Stil pjevanja je vremenom evoluirao od tipično tradicijskog oblika pjevanja (klapska pjesma) i postojanja klapa, do stručno postavljenog i organiziranog oblika pjevanja koji se u današnje vrijeme svojim načinom prezentacije više ubraja u stilove popularne nego tradicijske glazbe.

Polovicom 19. stoljeća, u Dalmaciji djeluju formalne i neformalne pjevačke družine koje preuzimaju termin klapa. Danas riječ klapa najčešće asocira na organizirane pjevačke skupine sa specifičnim a capella repertoarom dalmatinskih klapskih pjesama.

Naziv dalmatinska klapska pjesma novijeg je datuma, a u glazbeno-folklornu terminologiju  uveden je tek u 70-tim godinama 20. stoljeća (Jerko Bezić 1979:16). To je rezultat suradnje stručnjaka i pjevača okupljenih oko prvog Festivala Dalmatinskih klapa osnovanog 1967. godine u Omišu. Ovaj je specifičan način pjevanja prepoznat u prošlosti kada su ga muzikolozi i folkloristi kroz povijest nazivali različitim opisnim terminima.
Najčešća forma višeglasja klapskih pjesama je troglasje i četveroglasje, tijesni harmonijski slog koji gotovo mahom završava u tercnom položaju, akordu po kojem su klapski završeci prepoznatljivi.
Tekstovi klapskih pjesama uglavnom su ljubavni, a kreću se od poetskih, vedrih, optimističkih i šaljivih do tekstova pretjeranog sentimentalizma.

Na oblikovanje dalmatinske klapske pjesme utjecalo je liturgijsko i paraliturgijsko pjevanje zapadnog obreda (gregorijanski koral, glagoljaško pjevanje, crkveno pučko pjevanje), organizirana glazbena djelatnost urbanih i urbano-ruralnih sredina na području Dalmacije, talijanska, odnosno zapadno-europska melodika, melodika napjeva iz šire unutrašnjosti među kojima i tzv. starogradske pjesme i dr. Repertoar suvremenih dalmatinskih klapa u počecima se odlikovao uglavnom ljubavnom tematikom, a od utemeljenja Omiškog festivala pokrio je gotovo sve vidove suvremenog života žitelja Dalmacije.
Razlike u formalnim i organizacijskim oblicima klape kroz povijest značajne su te se govori o tri modela klape: tradicijska (pučka), festivalska i današnja (moderna) klapa.

Najstariji klapski model, tradicijska (pučka) klapa, neformalna je skupina pjevača koji povremeno pjevaju te na taj način zadovoljavaju prvenstveno svoju ljubav prema pjevanju. Usmena tradicija i jednostavnost glazbenog izričaja (spontano pjevanje) glavne su karakteristike ovog klapskog modela. Tradicijska (pučka) klapa pjeva u raznim prilikama: "u konobama, na pijacama ili na pozicijama koje dobro akustički odzvanjanju, obično okruženi tipičnom mediteranskom arhitekturom, pjevaju i serenadu voljenoj djevojci, i u pauzama tokom ribanja ili drugih zajedničkih poslova" (Povrzanović, 1989:162). Usprkos dominaciji novih klapskih modela, promjenama u glazbenoj formi i izvođačkom kontekstu, glazbovanje tradicijskih klapa može se čuti u manjim (dalmatinskim) mediteranskim mjestima, obično među ljudima starije životne dobi.

Pojam festivalska klapa povezan je s nastankom Festivala dalmatinskih klapa u Omišu (Omiški festival). Omiški je festival uvelike zaslužan za promociju klapskog pjevanja i prva je institucija koja je klapsko pjevanje prezentirala kao organizirani oblik tradicijskog (a kasnije i umjetničkog) glazbovanja. Festivalska klapa je formalno organizirana skupina pjevača s jasnim ciljevima i namjerama.

Postanak Omiškog festivala kao institucije inicirao je nastanak mnogih klapa. Tako je početkom 60-tih godina 20. stoljeća registrirano petnaestak organiziranih klapa, krajem 80-ih godina 20. stoljeća više od 200, a danas više od 400. Klapsko pjevanje se u razdoblju od 60-ih godina 20. stoljeća sve više definira kao simbol dalmatinskog (mediteranskog) identiteta. Homofono pjevanje je karakteristika tradicionalne klape, dok moderna ili festivalska klapa, kojoj tehnika pjevanja i poznavanje široke vokalne glazbene literature nije strano, pored ovoga načina koristi i druge stilove vokalnog glazbovanja. Dok izvedbu tradicionalne klape odlikuje a capella vokalna izvedba, prisutna je upotreba mandolina i gitara za festivalske klape ali i elektronskih glazbala, koje se danas sve više bave pjevanjem u komercijalne svrhe. 
Klapsko je pjevanje najveće promjene doživjelo u zadnjem desetljeću prošlog stoljeća. Čitav niz socijalnih, kulturnih i političkih događaja koja su se zbivala početkom 90-ih godina u Hrvatskoj, utjecao je na brojne promjene u pokretu klapskog pjevanja. Klapsko pjevanje modernoga doba, inovativna i napredna glazbena forma koja svojim pjevačima proširuje glazbene horizonte, u stanju je uhvatiti se u koštac s najrazličitijim vokalnim stilovima tradicijske, klasične i posebice popularne glazbe. Klapski pokret u devedesetima postaje popularnim, a svoju popularnost manifestira kroz omasovljenje, širenjem kruga interesa kod pjevača i publike raznih životnih dobi van lokalnih i regionalnih granica teritorijalne postojbine klapskog pjevanja. Uz Dalmaciju, kolijevku klapskog pjevanja, gradovi Zagreb i Rijeka postaju važni centri klapskog pjevanja zbog brojnih klapa i kvalitete klapskog pjevanja. Klape se formiraju i u dijaspori među hrvatskim iseljenicima, ali i među ljudima nehrvatskog porijekla koji uživaju u vokalnom višeglasnom pjevanju.

Najveću promjenu u 90-im godinama prošlog stoljeća klapski je pokret dobio u "novoj tradiciji" koju njezine nositeljice nazivaju klapskim pjevanjem. Fenomen organiziranih suvremenih ženskih vokalnih skupina, čiji se nastanak ne veže uz tradiciju ženskog pučkog pjevanja, može se pratiti kroz njihovu prezentaciju na Festivalu dalmatinskih klapa u Omišu. Popularnost ženskog "klapskog" pjevanja raste i kod izvođača i kod publike.

U Hvaru imamo tri aktivne klape, dvije muške ( Galešnik i Faros) i jednu žensku ( Bodulke) koji se brinu da se tradicijski način klapskog pjevanja održi i nasljeđuje i u našem gradu.

Svjetska baština – UNESCO

STAROGRADSKO POLJE - AGER

Starogradsko polje na otoku Hvaru je zaštićeni kulturni krajolik u kojem je antička grčka podjela zemljišta sačuvana do današnjih dana kao sustav putova i terasiranih parcela. Riječ je o najbolje sačuvanom antičkom grčkom katastru na Sredozemlju zbog čega je od 2008. godine 7. hrvatski lokalitet koji se nalazi na UNESCO-vom Popisu svjetske baštine.

Starogradsko polje je najveća plodna ravnica na svim Jadranskim otocima. Nalazi se u središnjem dijelu otoka Hvara, između Staroga Grada i Vrboske. Dugačko je oko 6 km, s prosječnom širinom od oko 2 km te zauzima površinu od 1376 ha. Na sjeveru je omeđeno blagim brežuljcima koji se pružaju od Vrboske do poluotoka Kabal, a na jugu s višim gorskim lancem. Karakteristična tla u polju su crvenica te glinasta i pjeskovita zemlja nastala aluvijalnim nanosima. Uz sjeverni rub polja, nalazi se lokva Dračevica, jedini površinski izvor vode koji gotovo nikada ne presušuje.

Povijest istraživanja

Najstariji dokument koji spominje antičke ostatke u Starogradskom polju je Hvarski statut iz 1331. godine. U njemu se detaljno opisuju granice polja (koje se tada zvalo polje sv. Stjepana – lat. Campus Sancti Stephani) i stari putovi (lat. per viam antiquam) i zidovi (lat. ad muros veteres). Tijekom stoljeća, razni su znanstvenici spominjali starine na otoku Hvaru, pa i u Starogradskom polju. Tako npr. Vinko Pribojević 1525. godine spominje "...ruševine prostranih zgrada sravnjenih sa zemljom". Prvi spomen podjele zemljišta u zaleđu Staroga Grada donosi Šime Ljubić 1860. godine, a kasnije o podjeli pišu i drugi znanstvenici, smatrajući da se radilo o rimskoj podjeli zemljišta – centurijaciji odnosno da je polje funkcioniralo kao Ager Pharensis. Tek se 1957. godine prvi put razmatra činjenica da parcele u Starogradskom polju ne odgovaraju veličinama rimskih parcela iz drugih poznatih centurijacija. Promjene u znanstvenom razmišljanju ovog prostora nastupaju početkom 1980-ih kada započinje serija međunarodnih projekata koja je trajala do 2008. godine. Ti su projekti nedvojbeno pokazali da se u Starogradskom polju nalazi najbolje sačuvana antička grčka podjela zemljišta i dali su veliki doprinos uvrštavanju Starogradskog polja na UNESCO-v Popis svjetske baštine

Dolazak kolonista s grčkog otoka Parosa u današnji Stari Grad smješta se u 4. stoljeće pr. Kr. Prema Diodoru Sicilskom kolonija Faros (grč. Φάρος) osnovana je 385./384. godine pr. Kr. Kako se svaki grčki grad sastoji od gradskog centra - asti (grč. άστυ) i poljoprivrednog područja - hora (grč. χωρα) koje je pod upravom grada, sljedeći korak u kolonizaciji je podjela zemlje u Starogradskom polju. Zemlja se dijelila ždrijebom, pa je tako svaki kolonist imao pravo na jednako veliku parcelu jednako kvalitetne zemlje Do danas u Starome Gradu nije pronađen dokument o podjeli zemljišta, sličan onom pronađenom u Lumbardi na otoku Korčuli

Postupak izmjere zemljišta nije poznat iz grčkih izvora, već se o njemu zna posredno, preko Rimljana. Za mjerenje i iskolčenje ravnih linija i pravih kutova koristila se groma i mjernički štapovi (kalamos, grč. κάλαμος) na kojima su bile urezane oznake duljine. Prvo je određena ishodišna točka mjerenja (omfalos - pupak, grč. ομφαλός), pozicija s koje se najbolje vidio cijeli prostor. Uz pomoć grome je na glavnoj osi sjever-jug označen svaki stadij (grč. στάδιον, mjera koja je ime dobila po duljini atletskog stadiona koja iznosi 600 stopa (pous, grč. πούς) odnosno 180 ma na osi istok-zapad svakih pet stadija. Nakon toga su viziranjem pravih kutova na oznakama na osi istok-zapad dobivene osi sjever-jug. Preciznim mjerenjima se utvrdilo da je podjela zemlje u Starogradskom polju napravljena upravo na ovaj način. Mjerenja su pokazala da su osi parcelacije u pravcu istok-zapad izrazito pravilne, ali da do neznatnog otklona dolazi na glavnoj osi sjever-jug, a pokazalo se da i na glavnoj osi istok-zapad dolazi do manjeg otklona. Točka gdje se te dvije osi križaju je polazna točka mjerenja - omfalos. Po glavnim pravcima podjele izmjerenih na ovaj način su zatim napravljeni putovi koji su ujedno i omeđivali parcele. Glavnu modularnu jedinicu Starogradskog polja čine upravo te parcele - strige, veličine 1 x 5 stadija, odnosno 180 m x 900 m. Zbog položaja samog polja, cijeli sustav podjele ima otklon od 12 stupnjeva od pravca istok-zapad, što je omogućilo optimalnu podjelu plodne zemlje. Izravno svjedočanstvo podjele zemljišta u faroskoj hori je do sada jedini pronađeni kamen međaš, na kojem je uklesano zemlja Matija (sina) Pitejeva (grč. ΄Ορος Μάθιος Πυθέου). Grčka podjela zemljišta dala je trajni pečat Starogradskom polju. Faroska hora (grč. Xορα Φαρου) ostala je sačuvana do današnjeg vremena, zahvaljujući putovima koji su se kroz stoljeća proširivali i prilagođavali trenutnim potrebama, ali i suhozidovima koji su nastajali prvenstveno na pravcima grčke podjele zemljišta.

Starogradsko polje obiluje arheološkim nalazištima - registrirano je njih gotovo 120.[1] Jedno od značajnijih nalazišta je grčka kula na položaju Maslinovik, na sjevernom dijelu polja. Tijekom 1. stoljeća pr. Kr. grčki Faros postaje rimska Farija (lat. Pharia), a polje nastavlja živjeti, ali sada pod drugim imenom - Ager Pharensis. Strige se počinju dijeliti na manje parcele, a grade se i mnoge ville rustice. Upravo iz rimskog vremena potječe najviše nalazišta od kojih je najpoznatije villa rustica na položaju Kupinovik. Arheološki nalazi pokazuju da je u razdoblju kasne antike polje bilo intenzivno naseljeno, dok je početak srednjeg vijeka odnosno vrijeme dolaska slavenskog stanovništva najslabije dokumentirano razdoblje. Unatoč tome, može se pretpostaviti da se polje i dalje obrađivalo i održavalo, inače ne bi ostalo sačuvano niti detaljno opisano u Hvarskom statutu

Osim arheološkom, Starogradsko polje obiluje i graditeljskom baštinom. Uz putove i suhozidove, karakteristične su male kamene kućice, trimi i teze, kao i brojne poljske kapelice i crkvice. Među najstarijima su one sv. Kuzme i Damjana i sv. Jelene iz 15. stoljeća

Značaj Starogradskog polja prepoznat je 1993. godine kada je zaštićeno kao arheološka zona. Sljedeći stupanj zaštite postavljen je 2005. godine kada je preventivno zaštićeno kao kulturni krajolik. Na UNESCO-v Popis svjetske baštine Starogradsko polje je, zajedno s povijesnom jezgrom Staroga Grada upisano 2008. godine. Njegova izuzetna univerzalna vrijednost prepoznata je u sljedećem:

 Sustav podjele zemljišta Starogradskog polja na parcele, koji datira iz 4. st. pr. Kr., svjedoči o širenju grčkog geometrijskog modela podjele poljoprivrednog zemljišta u sredozemnom krugu.

Starogradsko polje je u kontinuiranoj upotrebi kao poljoprivredno područje i zasađeno je istim kulturama već 2400 godina što svjedoči o kontinuitetu i trajnosti funkcije kroz stoljeća.

Poljoprivredno područje Staroga Grada primjer je vrlo starog tradicijskog krajolika koji je danas ugrožen modernim ekonomskim razvojem, posebno zbog depopulacije sela i napuštanja tradicijskog načina obrade zemljišta.

UNESCO – Nematerijalna svjetska baština

PROCESIJA „ZA KRIŽEN“

Punih pet stoljeća Hvarani na poseban način proslavljaju Uskrs - procesijom 'Za Križem'. Riječ je o jedinstvenom obredu osobite pobožnosti te izrazu vjerskog i kulturnog identiteta stanovnika središnjeg dijela otoka Hvara.  Nastanak procesije se veže uz raspelo Svetog križića, koje se od 1510. godine čuva u hvarskoj katedrali. Prema zapisima u arhivu, križić je 1510. bio na čuvanju u kući Nikole Bevilaque. U vrijeme nemira između pučana i plemića, 6. veljače 1510., križić je prokrvario. Tada na Hvaru počinje intenzivno štovanje križa.

I NEBO JE PLAKALO – priča o hvarskom svetom Križiću

U prvim danima veljače davne 1510. g. puhalo je snažno, teško, zimsko jugo. A onda se 6. veljače zamračilo nebo i počeo je padati jaki pljusak, koji je trajao cijeli dan. Oko 19 sati triput se zatresla zemlja i srušio se krov crkve Anuncijate u Burku.
Negdje u to vrijeme, u jednoj kući iza Anuncijate je unuka lučkog armirala Nikole Bevilaque spremala rublje i krenula očistiti prašinu u sobi. Uzela je malo drveno, čađavo raspelo i odlučila ga očistiti, ali je primijetila nešto čudno. Iz raspela je kapala crvena, gusta tekućina. Pozvala je majku i djeda, koji su zaključili da se vjerojatno otopila boja zbog vlage, no išli su po susjeda, mjesnog slikara, koji je mogao točno odrediti o čemu se radi. Slikar – Stjepan Vitaljić mu je bilo ime – rekao im je da iz raspela ne kapa boja, već prava pravcata krv.

Odmah su otrčali do Anuncijate po Matija Lukanića, kanonika i upravitelja te crkve. Lukanić je bio uznemiren jer je potres srušio krov crkve, no vijest o krvi iz raspela ga je u potpunosti potresla. Naime, Lukanić je bio jedan od ustanika koji su se 1509.g. u kući Bevilaqua zakleli na taj maleni križ da će pobiti hvarske plemiće. Jedan od vođa ustanika, Toma Bevilaqua, admiralov sin i otac djevojčice koja je primijetila krv, nesretno je nastradao u studenom 1509. i zbog njegove smrti plan je bio odgođen. No, ni u najgorim snovima Lukanić nije mogao zamisliti ono što se događalo. Sav potresen, odnio je raspelo u Katedralu i počeo zvoniti u sva zvona.

Skupilo se mnoštvo svijeta, kako Hvarana, tako i stranaca i putnika čije je brodove jako jugo zadržalo u hvarskoj luci. Ljude je uhvatio strah i panika. Vjerovali su da im Bog šalje kaznu za njihove grijehe i kaznu za netrpeljivosti između vlastele i pučana.

Sljedećih dana održane su procesije s raspelom iz kojeg je i dalje kapala krv. Ljudi su činili pokoru, javno se bičevali, čak i djeca. Umjesto karnevala, plesa i veselja, u Hvaru je te veljače vladao strah, plač i jauci, histerija. Događaj sa križićem najviše je pogodio Matija Lukanića koji je dojmljivo propovijedao o izmirenju plemića i pučana, bičevao se do krvi zbog osjećaja straha i krivnje, i naposljetku umro potpuno pomračenog uma šest dana nakon čuda, 16. veljače.

Ovo čudo samo je odgodilo početak Pučkog ustanka. Počet će u svibnju 1510.g. i trajati četiri duge, krvave godine.

Događaje 6. veljače 1510. godine prvi je zapisao suvremenik događaja, hvarski sudac Pavao Paladinić. Ostala svjedočanstva sakupio je apostolski vizitator 69 godina nakon čuda, 1579. godine, kada je napravio istragu i razgovarao s Hvaranima koji su bili djeca u vrijeme čuda, ili su čuli o svemu od svojih roditelja. Sve prikupljeno preživjelo je stoljeća i objavljeno je u knjizi A. Gabelića “Ustanak hvarskih pučana” i J. Bracanovića “500 godina čašćenja sv. Križića”.

Maleni križić Hvarani časte više od 500 godina, a oko njega su se isplele brojne legende: jedna od njih kazuje da se na ovaj dan ne smije peglati, jer je djevojka peglala u trenutku kada je ugledala krv gdje kapa s raspela. Druga legenda kaže da se ne smiju održavati plesovi na današnji dan, jer se u jednom mjestu nakrivio pod sale kada su priredili ples. Unatoč isprepletenosti stvarnosti i legende, ovaj dan i ovaj događaj ostavili su dubok trag u povijesti i životu našega grada.

Procesija Za Križen jedinstveni je izraz pučke pobožnosti te vjerskog i kulturnog identiteta stanovnika središnjeg dijela otoka Hvara, koja se u neprekinutom nizu odvija već pet stoljeća. Specifičnost procesije Za križen je u tome da šest zasebnih procesija kreće istovremeno iz šest župa: Jelsa, Pitve, Vrisnik, Svirče, Vrbanj i Vrboska. Procesije se kreću u smjeru kazaljke na satu i završavaju povratkom u svoju župnu crkvu. Jako je važno da se procesije ne susretnu, što se smatra znakom velike nesreće.

Put koji vodi od crkve do crkve osvjetljava se svjetiljkama i spužvama namočenim u parafinsko ulje, a na prozore kuća ljudi stavljaju svijeće. Križonoše su bosonogi ili eventualno u čarapama te su odjeveni u bijele tunike, kao i ostali članovi bratovštine. Njih slijedi izabrana pratnja u bratimskim tunikama te mnoštvo vjernika i hodočasnika. Zaustavljaju se u crkvama i kapelicama ostalih mjesta, gdje ih dočekuju svećenici, da bi se pred jutro vratili u svoju župnu crkvu.

Procesija je iznimna po svom trajanju, jer se tijekom osam sati prođe skoro 25 kilometara, i po naglašenom pasionskom sadržaju. Pripremaju je i provode bratovštine, odnosno zajednice hvarskih vjernika, u čiju je povijest i život križ duboko upisan. Na čelu procesije nalazi se križonoša koji nosi križ prekriven prozirnim crnim velom, težine do 18 kilograma. Čast nošenja križa ponekad se čeka i do 20 godina. Križonošinu pratnju čine jedan pomoćnik (obično član obitelji), nosači torceva (velikih svijeća) i ferala, batistrada, svojevrsni vođa procesije i pjevači. Okosnica procesije je Gospin plač, osmerački pasionski tekst iz 15. stoljeća kojeg u formi glazbenog dijaloga pjevaju izabrani pjevači, kantaduri. Svi su obučeni u tunike bratovštine bijele boje. U procesiji sudjeluje mnoštvo vjernika s cijelog otoka, noseći svijeće i krunice. Ostali mještani dočekuju procesije i s njima u crkvi slušaju kantadure i sudjeluju u molitvama.

Procesija Za križen upisana je na UNESCO-vu listu nematerijalne svjetske baštine 2009. Godine čime je svima nama dana obveza očuvanja ove tradicije kao našeg  jedinstvenog kulturno-povijesnog identiteta.

UNESCO – Nematerijalna svjetska baština

MEDITERANSKA PREHRANA

Danas se u industrijaliziranom svijetu sve više ljudi nalazi na pogrešnom putu prehrane. Prehrana u razvijenim industrijskim zemljama u kojima je sve podređeno profitu, a najviše vrijeme, postaje odraz takve politike. Jelovnik takve prehrane sastavljen je od obroka koji čak u svom nazivu sadrže komponentu vremena, nazivaju se naime: "fast food" ili "brza hrana".
U toj vrsti hrane dolazi do neravnoteže među nutritivnim komponentama. Povećan je unos masti, zasićenih i višestruko nezasićenih, a smanjen unos mononezasićenih masnih kiselina. Iako se povećava unos disaharida saharoze (stolnog šećera) ukupni unos ugljikohidrata je smanjen. To znači da se premalo konzumiraju namirnice bogate monosaharidima (npr.med) i one koje su uglavnom sastavljene od složenih šećera (polisaharida) poput škroba i celuloze. To su žitarice i proizvodi od žita, te voće i posebno povrće.
Previše se koristi proteina životinjskog podrijetla u proizvodima od mesa koji su najčešće i bogati izvor štetnih životinjskih masti (koje su najčešće "skrivene" u takvim proizvodima). Ako se povrće i nađe na našem stolu, onda je to najčešće ono povrće koje je na neki način priređeno za upotrebu "na dugi rok", pojedinim postupcima koji će povećati trajnost namirnice poput dubokog smrzavanja ili zakiseljavanja. Takva hrana u najvećem broju slučajeva ne može konkurirati svježoj hrani. Sve te navedene promjene, koje se odnose na tehnološke postupke obrade namirnica, povećanje konzumacije tzv. "fast food"-proizvoda, promjene u okusima i navikama, neizbježno će dovesti do negativnih posljedica po zdravlju stanovništva. Te će se posljedice narušenog zdravlja nazvati jednim imenom - bolesti poremećaja metabolizma. Nameće se stoga obaveza informiranja stanovništva o opasnostima koje nove navike u prehrani preuzete iz visoko industrijaliziranih zemalja donose. Umjesto da prihvaćamo te nove "trendove", dovoljno je da se osvrnemo oko sebe i vratimo samo malo unatrag. Za nas koji živimo u ovom podneblju postoji jedinstvena prednost jer smo mi zasigurno u nekoj fazi svog života konzumirali ili to još uvijek činimo, najbolje uravnoteženu prehranu. Naša prehrana, onakva kakvu su "naši stari" provodili, danas je hit u razvijenom svijetu i služe je na svojim jelovnicima samo najrenomiraniji restorani koji se diče optimalnim dijetološkim i nutricionistički prilagođenim menijima. Riječ je naravno o mediteranskoj ili sredozemnoj prehrani.
Način prehrane koji se obično naziva mediteranskim načinom prehrane nije nikakav revolucionarni ili novi trend u prehrani. Radi se o načinu prehrane koji u svojim osnovnim postavkama predstavlja pravilnu i uravnoteženu prehranu koja osigurava organizmu sve nutritivno potrebne tvari.

OSNOVNI PRINCIPI MEDITERANSKE PREHRANE

Kad bismo sažeto opisali osnovne principe na kojima se temelji mediteranska prehrana, dobili bismo ovakvu sliku:

Jesti svakodnevno žitarice i proizvode od žita
Jesti svaki dan jedan obrok tjestenine ili riže ili krumpira

Jesti barem tri do četiri puta tjedno mahunarke (grah, grašak, slanutak, bob, leća)

Začiniti jela maslinovim uljem

Obilato koristiti umak od rajčica

Svakodnevno jesti voće i gorko povrće (rikula, radič, raštika, maslačak, brokula)

Jesti plavu ribu barem jednom tjedno

Piti mlijeko i koristiti proizvode od mlijeka

Smanjiti konzumaciju mesa na dva puta tjedno

Jesti jaja, najbolje je do tri jaja tjedno

Uz večernji obrok preporučuje se popiti čašu crnog vina

Jesti polako, žvakati dugo. Nakon obroka barem četvrt sata provesti u odmoru i opuštanju.

DEFINICIJA MEDITERANSKE PREHRANE

Pokušamo li ovo nabrojeno svesti u par rečenica dobivamo najtočniju definiciju mediteranske prehrane: "Osnovno je za mediteransku prehranu da je karakterizirana umjerenom upotrebom mesa, mlijeka, sira, visokim unosom složenih ugljikohidrata (krumpir, palenta, tijesto, riža), svježeg voća i povrća (koji uz vitamine i minerale predstavljaju bogati izvor dijetalnih vlakana), redovitom upotrebom ribe (koja predstavlja idealan "rudnik" omega-3-višestruko nezasićenih masnih kiselina) i upotrebom masti koja je gotovo sva sadržana u obliku maslinovog ulja."

OČUVANJE MEDITERANSKOG TIPA PREHRANE

Potreba za očuvanjem, ali i za interpretiranjem i prezentiranjem posebice je izražena s obzirom na turističku razvijenost prostora na kojima ove zajednice žive. Glavnina zajednice u kontekstu obiteljskog života svakodnevno obnavlja tradiciju mediteranske prehrane. Bavljenje mediteranskom prehranom odvija se i u okviru djelovanja udruga civilnoga društva, kulturnih institucija i pojedinaca, čime se potvrđuje percepcija mediteranske prehrane kao vlastitoga kulturnog naslijeđa, vrijednog daljnjeg prenošenja. Kako je dosada umijeće pripreme tradicijskih jela, znanje i vještina proizvodnje, prerade ili ulova namirnica mahom spadalo u domenu prenošenja znanja usmenim putem, zajednice u novije vrijeme izrađuju raznovrsne zapise ovih umijeća.
Mediteranska se prehrana u zajednicama hrvatskog Jadrana, njegove obale, otoka i dijela zaleđa svakodnevno živi i obnavlja u trenucima zajedničkoga blagovanja, ali ipak s izmjenama koje su nastale uslijed gospodarskih promjena. Primjerice, meso se sredinom 20. stoljeća jelo samo nedjeljom i blagdanima, dok je posljednjih 30-40 godina učestalije u prehrani. Također, kruh se pekao jednom tjedno za čitavu obitelj od domaće uzgojenih žitarica. I to se promijenilo smanjenjem udjela poljoprivrednog stanovništva, povećanjem dostupnosti industrijskih prehrambenih proizvoda te, u slučaju otoka, boljom trgovinskom komunikacijom otoka s kopnom. No ekologičnost mediteranske prehrane ipak je nanovo prepoznata te se u okviru djelovanja obiteljskih poljoprivrednih gospodarstava i poljoprivrednih zadruga, nastoji nanovo obnoviti djelomično napuštene kulture (npr. maslina, vinova loza). Također, nanovo se otkrivaju pomalo zaboravljeni recepti za prehrambene i ljekovite pripravke od samoniklih mediteranskih biljaka.